VANAMEES JA MERI Ernest Hemingway novelli põhjal
Õhtusöök!
Ärka üles!
Hakkame sööma.
Ma pole eriti näljane. - Mine nüüd, tule söö.
Ei saa kala püüda ja seda mitte süüa. - Mina saan.
Sa ei pea kalastama ilma söömata, kuni mina elan.
Ela siis kaua ja hoolitse enda eest.
Santiago, ma võiksin tulla jälle koos sinuga. Oleme juba pisut teeninud.
Ei, praegu püüa koos nendega, kel veab. Tean, et sa ei lahkunud, kuna kahtlesid minus.
On möödunud 84 päeva, kui ma viimati kala kätte sain. Jää nendega.
Isa sundis mind lahkuma. Olen alles poisike ja pean talle kuuletuma.
Ma tean, see on igati normaalne.
Kui ma olin sinuvanune, töötasin jungana Aafrikasse sõitval raapurjestusega laeval.
Olen näinud õhtuti randadel lõvisid. - Jah, ma tean, sa rääkisid mulle.
Selle hoovusega saab homme olema hea päev. - Kuhu sa plaanid minna?
Kui tuul pöördub, tuleb kala kaugelt sisse.
Santiago, kui vana ma olin, kui sa mind esimest korda oma paati võtsid?
Viiene, ja oleksid äärepealt surma saanud, kui tõmbasin liiga ergu kala paati.
Ja too oleks paadi peaaegu pilbasteks lõhkunud. Mäletad?
Mäletan kõike sellest, kui esimest korda koos merel käisime.
Õnn kaasa, Manolin!
Õnn kaasa, vana!
Tema sai küll midagi.
Ah! Seal sa oled, väike semu.
Sinust saab suurepärane sööt.
Seda kalaparve peaks piirama mõni suur kala. Too peab üsna lähedal ujuma.
Just, just! Seal ta on!
Seda võimalust ei tohi käest lasta.
Nii kaugel kaldast, ta peab sel aastaajal hiigelsuur olema.
Näki seda!
Tule nüüd, kala, söö seda!
Ta võtab seda. Jumal, tee nii, et ta võtaks.
Tule aga tasakesi üles ja las ma löön harpuuni sinusse.
Oled valmis? Nüüd!
Mis see on? Mu jumal, milline raskus!
Kala veab mind enda järel.
Sa ei saa ometi olla nii suur!
Ma loodan, et ta ei tea, et ta vastas on vaid üks mees, üks vanamees.
Pean teda veenma oma tugevuses.
Ma ju veensin kõiki tookord seal Casablanca kõrtsis,
kui ma võistlesin käesurumises selle suure mustanahalisega, sadama tugevaima mehega.
Olime veetnud ööpäeva teineteise vastas.
Meie käsivarred olid sirgelt üles tõstetud ja tihedalt vastamisi.
Püüdsime teise kätt lauale suruda.
Sõlmiti palju kihlvedusid
ja inimesed käisid laes rippuvate petroolilampide valguses sisse-välja.
Üksteist tundi, ja vastasseis jätkub.
Kohtunikud vahetusid iga nelja tunni tagant, et nad saaks vahepeal magada.
Paljud kihla vedanud palusid leppida viiki,
sest pidid minema sadamasse tööle suhkrukotte laadima.
Muidu oleks kõik tahtnud, et võitlus lõpuni läheb.
Just, Santiago! Anna minna! Sa suudad seda!
Suru! Pressi ta maha!
Kõrtsmik! - Sulle, noormees! Meil on võitja!
Võistlus oli alanud pühapäeva hommikul ja lõppes esmaspäeva hommikul.
Pikka aega pärast seda kutsusid kõik mind Tðempioniks.
Inimene pole aga midagi suurte lindude ja loomade kõrval.
Aga nad pole nii intelligentsed kui meie, kes me neid tapame.
Nad on väärikamad ja võimekamad.
Ma oleks pigem see elukas seal all mere pimeduses.
See kala on mu vend, aga ma pean ta tapma.
Mul on hea meel, et meil pole vaja tappa tähti.
Kujutage ette, kui iga päev peaks inimene üritama tappa Kuud!
Kuu põgeneb.
Aga kujutada ette, et inimene püüaks iga päev Päikest tappa...
Me oleme sündinud õnnelikena.
Piisab sellest, et elades mere ääres, tapame oma tõelisi vendi.
Ma pole kunagi sellist kala näinud ega temast kuulnud.
Ja nüüd oleme me ühendatud.
Vaata ette, Santiago!
Ma jään sinuga, kuni suren, kala!
Jumal küll, mu käsi!
Jumal, aita mul vastu pidada!
Soovin, et poiss oleks siin. Ta oleks minu üle uhke.
Ma olen vana väsinud mees, aga ma sain sellega hakkama.
See oli liiga ilus, et kesta... Haid!
Ma poleks tohtinud nii kaugele merele minna. Anna mulle andeks, kala.
Ära tõuse!
Joo seda.
Ma jäin neile alla, Manolin. - Aga mitte talle, mitte kalale.
Ei, tõesti. See juhtus alles hiljem.
Kas nad otsisid mind? - Muidugi.
Kas pidid palju kannatama? - Päris palju.
Tead, ma tundsin sust puudust. - Nüüd me püüame jälle koos kala.
Mul ei vea enam.
Põrgusse see vedamine, ma toon ise saagiõnne kaasa. Saa ruttu terveks,
sest mul on palju vaja õppida ja sina saad mulle kõike õpetada.
Ma toon sulle midagi süüa. Puhka hästi, vana mees.
Jutustas Pastella